Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Legrace není nikdy dost, to je jistě heslo, kterého se klatovští TRAUTENBERK drží zuby nehty. Více než dva roky uplynuly od vydání výborného alba „Himlhergotdonrvetr“, jež se dočkalo vesměs příznivých ohlasů, a znamenalo další stupínek, o který poskočila vezdejší sláva tohohle vypečného spolku. Od té doby to jde s kapelou ještě dále do většího kopce – těší se stále větší přízni, hraje ve stále větších prostorách (naposledy například vyprodala plzeňské „Depo 2015“ a díky obrovskému zájmu musela přihodit následující den ještě jeden koncert) a jak se sluší a patří, přihazuje k tomu v těchto dnech také nové album.
Stopáží sice „Ticho nad pekáčem“ připomene někdejší slavnou epizodu okolo oficiálního času pro dlouhohrající nahrávku, ale o to je zřejmě ještě výživnější. Ve svých deseti položkách organizuje novou přehlídku neopakovatelného kapelního smyslu pro humor, s jehož pomocí staví klatováci skladby jednoduché, přiměřeně metalové a poměrně skočné. Občas se v tom po vzoru minulosti objeví také nějaké ty náznaky rapu, ale co je nejsympatičtější, nikdy se nesklouzne k obyčejnému tuzemskému bigbítu, jemuž by právě primární zacílení na humor více odpovídalo. Ne, tady jsou TRAUTENBERK pevní jako skála, ať je to sebemelodičtější či sebesměšnější, pořád hraje prim poctivý kytarový riff, jemuž je metalová adresa nejvlastnější.
Až na výjimky (nejspíš „Zaplať pán bů“) tak album tvoří skladby poměrně chytlavé, jež k dokonalosti dobrušují tradiční texty, na rozdíl od „Himlhergotdonrvetr“ nikoliv v úplně koncepčním duchu vedené, ovšem plné podobně nakažlivé nadsázky a legrace. Výborným kusem je zejména úvodní „Netáhlo“ s milým hostujícím zpěvem Veroniky „Supice“ Borovkové ze TŘÍ SESTER, hned následující „Pan Pilous“ s nádherně klenutým refrénem o motorové pile, co prostě nechytá, mykologický hymnus „Dej pozor na satana“, zubařský „Stomatometal“ (pevně doufám, že textový úryvek „třicet dva žlutejch třese se strachy, strašně to bolí a stojí to prachy“ z logických důvodů v dnešní pohnuté době nikoho nepohorší) a závěrečný, internetem již nějakou dobu kolující hitový singl „Lunt“.
Je jasné, že kritici se nejspíš znovu najdou, ale mám takový pocit, že to je věc, která TRAUTENBERK může nechat klidnými. Jedou si tu svou veselou metalovou písničku, jsou v ní opravdu dobří (což je prostě slyšet) a tak jaképak tedy vrásky. Obzvláště, když to můžou navíc zapikat tak povedeným albem, jakým „Ticho nad pekáčem“ bezesporu je.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.